La sfârșitul lui octombrie 1942,
orașul de pe Volga încă se menține în picioare.
Führerul anunță poporul german:
Am cucerit Stalingradul.
Au rămas câteva puncte de rezistență. Le vom elimina unul câte unul.
E doar o chestiune de timp.
Pentru Hitler, Stalingradul a ajuns să reprezinte victoria sa asupra Rusiei.
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 5 MARILE DEBARCĂRI
După doi ani de lupte în Rusia,
germanii amenință să înfrângă gigantul din est.
În nord, Leningradul e înconjurat de germani.
A trecut un an de când germanii au intrat în acest oraș nordic.
În centru, Moscova, orașul țintă, rămâne la îndemâna germanilor.
În sud, înaintarea spre câmpurile petrolifere Baku
a fost oprită în munții Caucaz.
În Stalingrad, sovieticii se mențin pe poziții.
Contrar declarațiilor lui Hitler, vasele sovietice continuă să traverseze Volga
și aduc întăriri.
Zilnic, mii de tineri ruși, uneori fără arme sau pregătire militară
sunt debarcați pe malurile râului.
Cei care fug din bătaia gloanțelor sunt executați de comisarii politici.
Pe 7 noiembrie, la aniversarea revoluției,
soldații asediați care apără Stalingradul
și trupele rusești de pe toate fronturile
îl ascultă pe comandantul suprem Stalin, făcând această declarație uimitoare:
Mâine, vor fi festivități pe străzile noastre.
Și întradevăr, generalul Zhukov, omul care a salvat Moscova,
are un plan de a menține acele punctele de rezistență active
pentru a reține trupele germane ale gen Paulus în interiorul Stalingradului.
Pe celălalt mal al Volgăi, Zhukov adună în secret o armată întreagă.
Țara a fost devastată și un sfert din ea a fost pierdut.
Dar întreaga Uniune Sovietică depune eforturi mari
petru a-i furniza acestei noi armate cantități uriașe de echipament.
Fabricile care au fost mutate dincolo de munții Urali lucrează non-stop.
Pentru acest uriaș efort, se vor sacrifica vieți.
E iarna anului 1942.
Femeilor care lucrează în aceste ateliere reci și dure le e frig și foame.
Multe vor muri de epuizare.
Însă producția industrială a țării va crește înzecit.
SUA oferă acum cantități uriașe de ajutor Uniunii Sovietice.
Aliații minimalizează amenințarea submarinelor germane din Atlantic
trimițând convoaie protejate în porturile sovietice, cum e Murmansk.
Mișcarea anticomunistă e suspendată.
Pentru americani, Iosif Stalin a devenit "unchiul Joe",
iar pentru britanici "bătrânul Joe".
Rușii primesc transporturi imense de jeepuri, tancuri, avioane și camioane
și conserve de carne de vită.
Când deschid conservele de carne soldații ruși glumesc:
Deschidem al doilea front.
Împreună cu Stalin, toți așteaptă ca aliații să le ușureze situația.
În Egipt, britanicii sunt sub amenințare germană.
Rommel, promovat mareșal de Hitler după victoriile din deșert,
și diviziile blindate Afrika Korps se apropie periculos de Canalul Suez.
Au ajuns la El Alamein.
Imperiul britanic e în pericol.
Prim-ministrul britanic Winston Churchill
vine să-și încurajeze armatele din deșert.
Situația e gravă,
dar își păstrează simțul umorului și se distrează cu soldații săi.
Cu toate acestea, acum își revine în urma primului infarct.
Se întâlnește cu recent desemnatul generalul Montgomery.
Montgomery nu a fost preferatul lui Churchill
și toți acești soldați din deșert sunt un pic îngrijorați:
britanici, australieni, neozeelandezi, sud-africani
și membri ai Forțelor Franceze Libere.
Abia sosit, Montgomery, fiu de preot,
a instituit un nou set de reguli stricte și disciplină.
E precaut și așteaptă până când armata lui e superioară
din punct de vedere numeric și al echipamentului.
Ca noul tanc american Sherman, construit pentru viteză si putere.
Montgomery își lansează ofensiva
cu un baraj de artilerie, urmat de un asalt uriaș cu blindate.
Însă tunurile germane Flak de 88 mm provoacă pagube imense.
Soldații lui Rommel contraatacă necontenit.
Bătălia se transformă într-o luptă la baionetă,
ca în Bătălia de pe Somme din 1916,
cu nenumărați morți de ambele părți.
În acest joc mortal, cel care are cei mai mulți soldați câștigă.
Într-o scrisoare către soția sa, Rommel scria:
Suntem striviți sub greutatea inamicului.
Hitler îi trimite un mesaj:
Singura opțiune e să rămânem fermi și să nu cedăm niciun metru de teren.
Rommel îi scrie soției:
Mă chinui să găsesc o cale de ieșire pentru bieții mei soldați.
Trăim probabil cele mai dure momente pe care un om le poate îndura.
Mai adaugă:
Morții au noroc.
Pentru ei s-a terminat tot.
Rommel se retrage.
La Londra, Churchill anunță cetățenilor
primele vești cu adevărat bune din război.
Nu, acesta nu e sfârșitul.
Nu e nici măcar începutul sfârșitului.
Dar poate că e sfârșitul începutului.
Vorbele lui Churchill reverberează în lume.
Bătrânul leu britanic l-a înfruntat pe Hitler.
În sediul central, Vizuina Lupului, Hitler își exprimă disprețul.
El spune:
E doar o piedică minoră. Războiul va continua.
Și întradevăr continuă.
Aliații deschid un nou front în Africa de Nord,
un prim pas spre controlul Mediteranei.
Ca în 1917, trupele americane traversează Atlanticul.
Scriitorul francez Antoine de Saint Exupery, exilat la New York,
va reveni din Statele Unite cu unul dintre aceste convoaie militare.
Autorul "Micului Prinț" scrie:
Prieteni din America, nu vreau să vă nedreptățesc.
50.000 de soldați au plecat la război nu pentru Statele Unite,
ci pentru omenire, pentru respect, pentru liberate și măreție umană.
În largul coastei din Casablanca și Oran,
britanicii și americanii sunt primiți cu tunuri de Regimul de la Vichy.
Ei contraatacă.
Africa de Nord e încă controlată de Regimul de la Vichy
care colaborează cu germanii.
Lupta e violentă și forțele de la Vichy suferă pierderi mari.
Liderul Franței Libere, gen de Gaulle ține un discurs la radio în Londra:
Către liderii, soldații, marinarii, piloții funcționarii francezi
și colonialiștii din Africa de Nord, treziți-vă!
Ajutați Aliații! Alăturați-vă fără ezitare.
După două zile de ripostă contra forțelor eliberatoare, tunurile tac.
Aliații pot debarca în siguranță.
În Alger, pragmaticul comandant suprem generalul american Eisenhower,
negociază cu comandantul militar al Regimului de la Vichy, amiralul Darlan.
Darlan e unul dintre cei mai înverșunați colaboraționiști ai Franței.
L-a cunoscut chiar și pe Hitler.
El decide să întoarcă armele,
iar forțele franceze din Algeria și Maroc se alătură Aliaților.
Câteva săptămâni mai târziu Darlan va fi asasinat de un luptător din rezistență.
Mulți francezi din Africa de Nord îi întâmpină călduros pe americani.
Zuavii din armata franceză din Africa sunt deasemenea ușurați.
De fapt nu au vrut să lupte contra americanilor.
De fapt, în curând vor lupta cot la cot cu ei,
așa cum vor face aproape toți ceilalți coloniști francezi.
La fel și soldații băștinași, cum li se spunea atunci,
care vor forma brigăzile de infanterie marocane si algeriene.
Puterile Axei au anticipat mișcările Aliaților și s-au mutat în Tunisia,
un teritoriu controlat încă de Regimul de la Vichy
care le permite germanilor să stea.
Rommel se retrage spre Tunisia.
Două zile mai târziu, pentru a apăra coasta mediteraneeană,
Hitler invadează sudul Franței, care fusese până atunci zonă liberă.
Ordinul lui Hitler este de a cuceri portul Toulon,
unde sunt majoritatea bazelor forțelor navale de la Vichy.
Cu riscul de a pierde și slaba autonomie
amiralii Regimului de la Vichy se decid să-și saboteze flota.
Își vor scufunda propriile nave, pentru a nu le lăsa nici germanilor,
nici Aliaților.
Aceasta e consecința tragică a politicii Regimului de la Vichy.
Dar aceasta nu este o veste bună pentru Hitler.
Cu sosirea germanilor, evreii care se ascundeau printre francezi
au puține șanse de supraviețuire.
În atmosfera tot mai sumbră, plină de razii și denunțuri din toată Europa
există și copii salvați de familii temerare.
Precum familia lui Carl de Brouwer. El e un bancher belgian.
Își filmează cei patru copii,
în timp ce cu soția lui, Denise, ascund doi copii evrei.
Monique Mogoulsky, de 12 ani, fiica unui inginer
care se ascunde la rându-i.
Și un băiețel de 6 ani, Adrien Sapcaru.
Mama lui Adrien a fost arestată și deportată într-un lagăr de muncă
în Europa de est.
Ea nu se va mai întoarce de la Auschwitz.
Până acum mulți au ajuns să bănuiască că termenul "lagăr de muncă"
e sinonim cu moartea.
Carl și Denise de Brouwer sunt eroii de rând
care vor primi titlul de "Drepți între popoare",
alături de alte 20.000 de persoane de pe teritoriul Europei ocupate.
La 3.000 km depărtare, lângă Stalingrad,
germanii au parte de un scurt răgaz înainte de a relua lupta cu rușii
pentru a elimina punctele de rezistență rămase.
Flancurile armatei germane
sunt apărate de unități din țările-satelit ale Reichului.
Români, ungari și italieni,
care nu sunt conștienți de pericolul iminent.
La numai câțiva kilometri, trupele sovietice se pregătesc să atace.
Sunt pregătite de luptă, iar numărul lor se ridică la peste un milion.
Vor devasta cele mai slabe unități ale inamicului,
pentru a învălui armata germană care ocupă Stalingradul.
La 7 dimineață, sovieticii nimicesc liniile inamice
lovindu-le cu lansatoarele de rachete numite "orgile lui Stalin".
Armata puternică a lui Zhukov lansează ofensiva.
Ungarii nu au muniție destulă,
iar românii nu au arme antitanc.
Ei, împreună cu italienii, au pierdut un număr uriaș de soldați.
Cele două armate sovietice, din nord și din sud, se întâlnesc.
Cinematografii ruși profită de ocazie să glorifice momentul.
Germanii văd tancurile sovietice cum îi încercuiesc.
Armata a 6-a a generalului Paulus e blocată în Stalingrad.
Hitler e la Berkhof, în refugiul său din Berchtesgaden, din Alpii bavarezi,
unde e informat de ofensiva sovietică.
Prima sa reacție e să ascundă informația de poporul german.
La sediul său din Prusia de est declară:
Dacă Armata a 6-a se retrage din Stalingrad
Wehrmachtul nu va mai putea reveni.
Paulus ar mai putea evada din încercuire dar ar trebui să primească ordin.
Când Hitler ajunge la Vizuina Lupului îi trimite acest mesaj:
Rămâneți pe poziții. Trimit o armată să vă salveze.
Însă nici o armată nu poate ajunge la ei,
iar avioanele Luftwaffeului nu reușesc să furnizeze provizii suficiente,
în ciuda promisiunilor făcute de comandantul aviației, Hermann Göring.
La Crăciun, rația e redusă la 50 g de pâine și 12 g de grăsime.
Mussolini, care tocmai a pierdut o armată la Stalingrad,
încearcă să atragă atenția germanilor înapoi spre Africa de Nord.
Îi scrie lui Hitler:
În opinia mea Rusia nu poate fi anihilată niciodată.
E apărată de însăși mărimea sa.
Un teritoriu atât de vast încât nu poate fi cucerit sau ocupat niciodată.
Capitolul Rusiei e sfârșit. Ar trebui să facem pace cu Stalin.
Ce avea să facă Hitler?
Negociind, ar fi recunoscut eșecul total al campaniei din Rusia.
Însă evenimentele viitoare nu îi vor da de ales lui Hitler.
Roosevelt, președintele SUA, a ajuns la Casablanca, în Maroc,
pentru a participa la una din cea mai importantă întâlnire din istoria modernă.
El și Churchill vor rezolva problema spinoasă a puterii politice franceze.
Roosevelt vrea să-l excludă pe de Gaulle, care din 1940,
își revendică poziția de lider al mișcării franceze de rezistență.
Roosevelt spune:
Generalul de Gaulle e soldat și în mod sigur un patriot devotat țării sale.
Dar pe de altă parte, e un politician inflexibil.
Eu văd în el toate atributele unui dictator.
Roosevelt preferă să invite un alt mare lider al Franței la Casablanca,
generalul Giraud.
Luat prizonier în 1940, tocmai a fugit din Germania
și a sosit în Africa de Nord.
Are o înfățișare elegantă.
Churchill continuă să-l susțină pe de Gaulle,
pe care îl invită în speranța unei împăcări între cei doi generali rivali,
lucru deloc ușor de obținut.
Roosevelt și Churchill spun că pe viitor o cooperare între cei doi adversari
e necesară pentru a salva Franța.
Este evident că Roosevelt îl preferă pe Giraud decât pe de Gaulle.
Apoi la conferința de presă
Roosevelt și Churchill fac o declarație de importanță majoră.
Cu mare vehemență, pronunță cuvinte ce vor deveni credoul Aliaților:
capitularea necondiționată a Germaniei, Japoniei și Italiei.
Nu vor mai fi negocieri.
Aliații vor lupta cu puterile Axei până la capăt.
Prețul în vieți va fi ridicat.
Mulți cred că această poziție radicală, adoptată pentru sovietici,
nu va face decât să întărească loialitatea germanilor pentru Führer.
Stalin e mulțumit.
S-a temut că Hitler va încheia pace separat cu Aliații
pentru ca să-și concentreze toate forțele împotriva Rusiei.
Lansează ofensiva pentru a anihila
fiara care încă pândește în ruinele Stalingradului.
Dincolo de steagul roșu se vede magazinul Univer-Mag,
unde comandantul Armatei a 6-a, generalul Friedrich Paulus, e blocat.
Trupele sale se predau.
Cu o zi înainte, Hitler îl promovase mareșal,
crezând că asta îl va obliga să se sinucidă pentru a-și salva onoarea.
Dar Paulus, într-o situație critică, bolnav de dezinterie
și revoltat de ordinele absurde ale lui Hitler, se lasă capturat.
Mareșalul Paulus e o pradă neprețuită pentru sovietici.
El e cel care a conceput Operațiunea Barbarossa,
planul de invadare a Uniunii Sovietice.
Liderilor sovietici nu le vine să creadă.
Paulus va colabora cu sovieticii
și va depune mărturie la procesele de la Nürnberg
împotriva foștilor săi comandanți, printre care și Keitel.
Când va fi eliberat, în 1953, se va stabili în Germania de Est.
Reacționează respingând politicile scandaloase ale lui Hitler.
Mulți dintre soldații săi simt la fel.
La naiba cu Hitler!...
...mormăie prizonierii germani în puținele cuvinte rusești știute.
Noi vrem să mergem acasă.
Putem doar să ne închipuim ce simțeau cei din țările ocupate.
După înfrângerea germanilor la Stalingrad, speranța reînvie.
Buletinele germane de știri bineînțeles că nu arată aceste imagini,
iar Hitler spune:
Să nu folosim cuvântul "capitulare".
Să explicăm că oamenii noștri au fost învinși din cauza lipsei proviziilor.
Trebuie să folosim termenul "sacrificiu".
Naziștii vor să transforme acest dezastru național
într-o oportunitate de a mobiliza poporul german.
Ministrul propagandei, Goebbels,
preia sarcina de a mobiliza toată energia și resursele națiunii în acest scop.
Vă întreb, vreți război total?
Da!
Un război care e chiar mai total și mai radical
decât orice ne-am imaginat vreodată?
Da!
Popor, ridică-te! Să se dezlănțuie furtuna!
Germania, Germania mai presus de orice
Mai presus de orice altceva în lume!
Germania, Germania mai presus de orice!
În public, evident în extaz, e Albert Speer.
Îi va da lui Hitler mijloacele de a implementa războiul total.
Hitler îl numește singurul său prieten.
Arhitectul de 38 de ani, proiectantul edificiilor Führerului,
a fost desemnat ministru al armamentului.
Speer impulsionează industria germană de război.
E un organizator priceput,
dar mai presus de orice, e un nazist de neclintit.
La ordinul lui, milioane de civili evrei străini și indigeni, vor fi adunați
și puși să muncească până la extenuare sau moarte.
După Rusia și Polonia,
Franța sub ocupație e țara care furnizează naziștilor muncitori.
Regimul de la Vichy impune un stagiu de muncă obligatoriu
și racolează 600.000 de muncitori francezi pentru Germania.
Cei care vor să se sustragă se ascund în păduri
și se alătură mișcării de rezistență.
Imnul acestor grupuri se numește "Cântecul Partizanilor".
Prietene, auzi zborul întunecat al ciorilor peste câmpiile noastre?
Prietene, auzi plânsul înfundat al țării noastre în lanțuri?
Partizani, muncitori, țărani, puneți mâna pe arme!
Grupuri de rezistență au fost create pe tot teritoriul țărilor ocupate.
Astăzi dușmanul va plăti pentru sânge și lacrimi!
Veniți din adâncul minelor, coborâți de pe dealuri, camarazi!
Scoateți armele, muniția și grenadele din ascunzătoare!
Hei voi, mercenarilor, ucideți-i rapid cu gloanțe si cuțite!
Hei voi sabotorilor, aveți grijă la încărcătura de dinamită!
Vom sparge lacătele închisorilor în care zac frații noștri!
Aici, noi mărșăluim, ucidem și murim.
Prietene, de vei cădea, un alt prieten din umbră-ți va lua locul.
În spatele zidurilor ghetoului din Varșovia
germanii se confruntă cu răscoala evreilor.
Înaintea războiului, ghetoul din Varșovia era un cartier deschis.
Iată-l filmat în imagini color de un turist american.
În 1940, naziștii transformă această zonă plăcută a Varșoviei
într-o închisoare suprapopulată.
Această femeie își plânge suferința ducându-și în brațe copilul mort.
Ghetoul din Varșovia în 1941...
Ghetoul în 1942...
Ghetoul în 1943...
Naziștii în mod deliberat îi înfometează
pentru a ucide, slăbească și preveni orice fel de revoltă.
Însă evreii reușesc să facă rost de arme și luptă până la moarte.
Supraviețuitorii sunt deportați în lagărul de exterminare din Treblinka
și executați.
Ghetoul e făcut una cu pământul.
În același timp, Aliații mai obțin o victorie:
intră în Tunis.
În spatele acestor porți, germanii au inițiat deja metode de persecuție
a evreilor din Tunisia pe durata scurtei lor ocupații.
Evreii profită imediat de ocazie să-și scoată stelele galbene.
Prizonierii italieni sunt primiți cu gesturi injurioase de mulțime.
Rommel, aflat încă în Tunisia, e filmat de un ofițer german
înainte să urce într-un ultim avion spre Germania.
În martie 1943, scria:
Am primit ordin să-mi iau concediu medical ca să-mi revin.
Toate eforturile de a-mi aduce oamenii înapoi pe continent au dat greș.
Am primit ordin de la sediul central al Führerului să păstrez secretul
despre revenirea mea în Germania.
Reputația mea militară va servi în continuare pentru intimidare.
Afrika Korps au fost capturate
și mărșăluiesc în șiruri lungi spre navele flotei americane
pentru a fi transportate peste Atlantic.
În timpul războiului, 380.000 de germani vor fi trimiși în Canada și SUA
de unde este imposibil să fugă.
Acești prizonieri vor porni într-o odisee ciudată,
care începe pe aceste nave de transport militare.
Multora li se pare un vis.
Pentru ei războiul s-a terminat. Sunt în siguranță.
Însă pentru acești soldați germani visul se va transforma într-un coșmar
deoarece chiar și aici naziștii dețin controlul.
Acești bărbați care sunt debarcați în Canada, insistă să execute salutul
chiar și cei care au doar un braț.
Unii prizonieri sunt trimiși în lagărele din Virginia și Texas,
unde lucrează pe plantațiile de bumbac sau de tutun.
În aceste barăci, legea nazistă continuă să terorizeze prizonierii.
Trăiască Führerul nostru
În scurt timp, ofițerii naziști ajung să controleze prizonierii.
Folosesc intimidarea, tortura și crima
pentru a menține vie ideologia fascistă printre prizonieri.
Mesajul e destinat tuturor soldaților germani care mai sunt pe fronturi.
Trebuie să înțeleagă că nu au nimic de câștigat dacă se predau Aliaților.
Pe frontul de est,
de la înfrângerea de la Stalingrad, Wehrmachtul nu mai e la fel.
Printre soldați circulă zvonuri despre Führer...
...Și-a pierdut mințile,
e ținut prizonier în Berchtesgaden și este înlocuit de o sosie.
Dar nu, este chiar Hitler, filmat în Berchtesgaden de amanta sa, Eva Braun.
De la înfrângerile de la Stalingrad și El Alamein, s-a schimbat...
...faimoasa sa mustață a încărunțit.
Unul dintre generalii săi, von Senger, e uimit de înfățișarea sa și spune:
Avea pielea palidă.
Ochii lui albaștri ce au fascinat mulțimea,
erau injectați din cauza insomniilor.
De fapt, medicul său, doctorul Morell, îi prescrie picături oculare cu cocaină.
Morell e filmat aici pe 20 aprilie 1943 alături de secretarii și prietenii
care au venit să-i ureze Führerului la mulți ani.
A împlinit abia 54 de ani.
Morell reușește să-l facă prezentabil pentru ceremonii.
Hitler are mare grijă să-și controleze brațul stâng.
Are tendința să tremure.
Deja manifestă simptomele bolii Parkinson.
Astfel, comandantul SS, Himmler, devine și mai important.
SSul, care recrutează acum tineri,
a fost la început Schutzstafell, echipa de protecție a demnitarilor naziști.
Mai târziu, va asigura paza lagărelor de concentrare.
SSul are acum o adevărată armată, Waffen-SS.
În viitor, aceste trupe de elită conduse de Himmler
se așteaptă să înlocuiască Wehrmachtul, care nu mai e considerat loial.
Tot mai mult, Himmler recrutează din țările ocupate
fanatici cum sunt acești bosniaci-SS.
În zonele ocupate din Rusia,
SSul nu are probleme în recrutarea a doua divizii de cazaci,
care în vremea țarilor erau cunoscuți pentru atacurile lor antisemite.
Vor forma temutul grup numit: al 15-lea Corp SS de Cavalerie.
În ceea ce privește Wehrmachtul, va înrola un milion de prizonieri sovietici
care nu au de ales...
...fie mor de foame, fie luptă alături de germani.
Unii, cum e fostul general sovietic Andrei Vlasov, îl contestă pe Stalin.
După asediul germanilor la Leningrad, Vlasov a fost luat prizonier
și a trecut de partea germanilor.
El va comanda Armata Rusă de Eliberare,
sub steagul Wehrmachtului.
Germanii echipează această "legiune străină" cu cel mai bun echipament,
de pildă tancul Tiger, proiectat de genialul inginer Ferdinand Porsche.
Cu un tun de 88 mm, Tigerul, era cel mai temut tanc al germanilor.
În consecință, în Vizuina Lupului, Hitler începe să-și recapete speranța.
Acum își poate reînvia obsesia de a distruge Armata Roșie.
Vrea să atace la Kursk.
Rușii au înaintat spre linia frontului,
iar Germania va lansa o ofensivă de amploare.
Operațiunea Citadela, cea mai mare înfruntare de blindate din istorie.
2.700 de tancuri germane vor înfrunta 3.600 de tancuri sovietice.
Dar superioritatea tehnică a tancului german Tiger pare copleșitoare.
Hitler e conștient de importanța rezultatului bătăliei.
Ca să conducă forța sa de 900.000 de soldați
l-a ales pe omul care l-a ajutat să câștige Bătălia Franței,
mareșalul von Manstein.
Ofensiva tancurilor Tiger străpunge frontul sovietic,
însă se ciocnește de o defensivă antiblindat brutală pusă de sovietici
și concentrări dense de tancuri.
Trupele Wehrmachtului sunt respinse.
Chiar și formidabilul tanc Tiger cade victimă sovieticilor.
Sovieticii posedă o armă secretă.
Britanicii, au reușit să captureze și să descifreze aparatul de encriptat Enigma,
iar acum pot citi toate ordinele germane secrete.
Puternicul Serviciu Secret Sovietic din Marea Britanie
a reușit să trimită planurile decodate ale operațiunii la Moscova.
Acest război a presupus și acțiuni de spionaj.
La Kursk, rezultatul este devastator pentru germani.
Au pierdut deja 50.000 de oameni în această bătălie.
Von Manstein vrea întăriri, pentru a-și putea continua ofensiva.
Îl așteaptă pe Hitler.
Îi spune imediat:
Am suferit pierderi, dar și rușii au suferit. Chiar mai rău.
Hitler pare să șovăie. Bolborosește lucruri fără sens.
Von Manstein va scrie:
Mie mi se pare debil.
Această părere e întărită când von Manstein îi arată numărul pierderilor de la Kursk.
De la începutul războiului, 2.000.000 de soldați germani au fost uciși,
răniți sau au dispărut în acțiune.
Hitler nu va putea acoperi lipsa lor niciodată.
Acum lucrurile sunt departe față de victoriile campaniilor războiului-fulger,
blitzkriegul, de la Bătălia Franței.
Kursk e un adevărat punct de cotitură al războiului fiindcă Hitler
trece la defensivă.
Stăpânit de paranoia, insistă să fie prezenți stenografi.
Von Manstein nu crede că totul e pierdut, dar Hitler îl contrazice.
Von Manstein îl imploră să continue ofensiva, însă Hitler refuză.
Bătălia de la Kursk s-a terminat.
Pentru Hitler, prioritatea e să trimită întăriri în Sicilia,
unde tocmai au debarcat Aliații.
Lațul se strânge. Totul se derulează rapid.
Tot ce poate face Hitler e să încerce să oprească avansul Aliaților.
Însă nu poate preveni căderea lui Mussolini
care duce la capitularea Italiei și trecerea ei de partea Aliaților.
Noua conducere italiană îl închide pe Mussolini undeva în munți.
Hitler trimite un comando german aeropurtat pentru a-l elibera.
Hitler vrea ca Mussolini să revină la putere.
Îl trimite înapoi în Italia să reinstituie regimul fascist
cu ajutorul armatei germane.
Germanii invadează Italia
și își măcelăresc fără scrupule foștii aliați care li se opun.
Imediat, germanii inițiază razii de ridicare a evreilor
în Roma, Milano, Genova, Florența și Trieste.
Cel mai mare interes a lui Hitler este oprirea altor debarcări aliate în Italia
și, mai presus de orice, în Franța.
Acesta era scopul Fortăreței Europa, având ca emblemă Zidul Atlanticului,
o rețea impresionantă de fortificații
care se întinde din Norvegia până la granița spaniolă.
Rommel este numit la comanda trupelor ce apărau Fortăreața Europa.
Acesta declară:
Este absolut necesar să respingem forța engleză și americană înapoi pe plaje.
Dacă nu, va fi prea târziu.
Primele 24 de ore ale invaziei vor fi decisive.
Va fi ziua cea mai lungă.
Pentru Rommel și naziști, acesta este începutul asfințitului zeilor,
ultimele luni ale Germaniei naziste.
Și totuși, aceste imagini cu Rommel
invitat la ceai de Magda Goebbels, soția ministrului propagandei,
ilustrează dispoziția naziștilor la acest moment de război.
Ideologia nazistă propăvăduiește victoria și înăbușă îndoiala.
Magda Goebbels îl venerează pe Hitler ca pe un zeu,
chiar dacă acesta împinge Germania într-un haos sângeros și mortal.
Magda Goebbels le-a dat la toți cei șase copii nume care încep cu litera "H",
ca numele lui Hitler:
Helga, Hildegard, Holdine,
Helmut, Hedwing și Heidrun.
Îi va ucide pe toți, unul câte unul, în ultima zi a Reichului.
INFERN
Traducerea și adaptarea mdfk